© Г. В. Горицька, 2019
© М. Б. Юрчак, ілюстрації, 2019
© Т. О. Калюжна, художнє оформлення, 2019
© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019
Боги, боги мої! Що ж потрібно було цій жінці?! Що потрібно було цій жінці, в очах якої завжди горів якийсь незрозумілий вогник, що потрібно було цій відьмі, що трохи косила на одне око, яка прикрасила себе тоді весною мімозою? Не знаю. Мені невідомо. Очевидно, вона говорила правду, їй потрібен був він, Майстер, а зовсім не готичний особняк, і не окремий сад, і не гроші. Вона любила його, вона говорила правду.
М. Булгаков «Майстер і Маргарита»
Усе не так, як здається.
Морфей із «Матриці», або Дружина, яку застукали з коханцем
Вона нервово переставляла гейзерну кавоварку із кавою всередині з одного кута розпеченого кола конфорки в інший, таким чином сподіваючись пришвидшити закипання. Пришвидшити прохід до точки біфуркації. Увійти, нарешті, в новий день, пропустивши до тіла через стравохід чорну бразилійку з цукром і цинамоном.
Її ролекс показував десяту. Вона дивилася на нього тільки тоді, коли хотіла помилуватися, як переливаються маленькі білі кристали діамантів у паве навколо циферблата, й майже ніколи не зважала, яка то година насправді на ньому.
Доречність турбійону в більшості закладів Києва становила великі сумніви, тому спочатку зазвичай її називали на ім’я, Марією, Машою… і вона відразу виправляла: «Ні, я не Маша. Я – Марія, – а потім, підморгуючи, додавала – А для рідних – Марічка». А вже потім, коли бачили її беху й ролекс і інше, починали шанобливо, а подекуди недоречно, тулити оце «Марічка Богданівна». Проте Марічка мала легку вдачу й не зважала.
Її бразилійка нарешті почала вибігати з тонкого розпеченого металевого жерла італійки, бо заварювала Марічка каву міцну гейзерній кавоварці, яку придумали італійці, й вона поспіхом почала накладати великі нерівні кусники жовтого тростинного цукру в непропорційно маленьку для них чашечку. Марічка задивилася на хатинку на цій чашечці і нерівні обриси грецької землі та моря, виведені чиєюсь невпевненою рукою кривими лініями на кераміці. Згадала, як вони з чоловіком відпочивали на Санторіні і як довго вона шукала щось справді автентичне на клаптику вулканічної землі, загубленої посеред моря. І знайшла ось цю чашечку.
Вона знову подивилася на свій дорогущий годинник і чомусь почала уявляти, що вона бідна, як вона поспішає на роботу… І що мріє про відпустку в санаторії десь у Ворзелі. Якщо не влітку, то хоча б у вересні, коли ще можна брехати собі, що то майже літо… І що прораховує, чи встигне вибігти в гастроном і купити кефір на перекус на роботі, аби не купувати глютенові пиріжки о дванадцятій, щоб її стегна не збільшувалися. Ще не збільшувалися, порівнюючи з тими сантиметрами, у яких жінки зазвичай вимірюють свої стратегічні об’єми, що були на випускному.
Марічка усміхнулася такому кульбіту своїх думок і маленькими дівочими пальчиками помацала свої ідеальні форми під цупкою тканиною бутикової чорної шовкової піжамки, що так пасувала до такої самої чорної кухні повністю зі скла, каррарського мармуру й мілевських агрегатів, розтиканих, як ті діаманти навкруги її циферблату. Її ранок починався нерівно й в абсолютно різний час – коли вона сама цього бажала.
І хоча мобільний щось вицвірінькував із самого раннього ранку, тобто години з восьмої, але вона не зважала, бо була певна – то не той єдиний мужчина, від якого вона вже котрий день чекає повідомлення.
Цитуючи класика, майже дослівно:
Вона була красива й розумна. До цього треба додати: упевнено можна сказати, що більшість жінок віддали б усе що завгодно, аби поміняти своє життя на життя Марічки Богданівни. Бездітна, тридцятип’ятирічна (а це в умовах покращення життя й загального збільшення рівня його тривалості можна прирівняти до тридцяти) Марічка була дружиною впливового бізнесмена, який до того ж був наближеним до політичного бомонду України, і вони разом кружляли, мов ті метелики, серед депутатів і навіть міністрів. Чоловік її був молодим, добрим, красивим й обожнював свою дружину.
Марічка Богданівна зі своїм чоловіком займали вдвох верхній поверх щойно збудованого елітного хмарочоса в самому центрі столиці. Чудове місце. З розвиненою інфраструктурою з александрійських гімназій, гудманів, мегамаркетів і любімих дядь. Указувати дорогу не буду. Бо кожен, хто захоче, може знайти ці заклади в гугл мапс і сьогодні.
Марічка не те, що не потребувала грошей, а відверто не знала, куди їх дівати і, звичайно ж, могла і купляла все, що їй хоч трохи подобалося.
Марічка Богданівна, а для домоправительки просто – пані Марія, ніколи не торкалася примуса. Та ба, вона навіть не знала, що то таке! Однак і до звичайного парового агрегата, що вилискував багатофункціональними технологічними кнопками, вона також не торкалася.
І так само, як і її прототип, вона ніколи не знала жахіть існування в комуналці. Бо була віддана на піклування чоловікові зі значно простішого, але дуже атмосферного інтер’єру батьківської квартири.
Марічка була дочкою професора й відставного генерала. Її з дитинства оточували багатотомні совєтські енциклопедії, мов ті цеглини з мурі дитячого садка, що різнилися хіба що трохи кольором, але не ідеологічним змістом і боржомі в чехословацькому кришталі столового сервізу. Влітку на професорську дочку чекав садок у дачному кооперативі з будиночками визначних людей науки – своєрідний професорський куточок по-київськи. Там, за білими накрохмаленими скатертинами й ледь бузковими плямами від шовковиці на пальчиках, вона гралася сонячними зайчиками й розглядала підручники Кабардина та Скананаві, а потайки читала Достоєвського й Солженіцина, коли тато не бачив. Вона чудово грала на піаніно й могла відрізнити сюїту Аренського від Дебюссі. Ось так!
Та чи була вона щасливою? Жодної хвилини! Відтоді, як вона вийшла заміж у двадцять п’ять і потрапила в елітний пентхаус на розі Антоновича й Жилянської, вона не знала щастя.
А тепер про Майстра. Хоча ні – ще не час. Марічка не хотіла думати, навіть згадувати імені його всує. Вона почувалася розлюченою й водночас дуже слабкою. Вона страждала… І з кожним днем його пустельного мовчання її злість танула, а жіноча слабкість і відчуття, що з Майстром вона готова піти хоч на край світу, – зростали.
Марічка мала дві вищих освіти – математичну й музичну. Але конче потрібної, щоб нормально почуватися в сьогоденному соціумі – клінічного психолога (аби вчасно діагностувати й саму себе відстежувати, а інших нездорових – миттєво виявляти й до себе не допускати), не здобула. Хоча передумови на те мала. Але ж жінки… Вони мало коли керуються здоровим глуздом. І ось тепер вона стояла на кухні, робила собі ранкову каву й розмірковувала: чи змогла б уникнути страждань, якби мала цю кляту освіту? Чи стало б у пригоді їй це у житті?
Так чи інакше, її дідусю, що безпомилково виявляв душевнохворих, професія не допомогла уникнути заслання до Хабаровська. Військовий психолог, улюбленець тогочасної радянської владної верхівки, він, мабуть, кричав на свою дочку, Марічкину маму, коли та обрала з-поміж безлічі достойних претендентів саме його, батька Марічки, чорновусого, худорлявого курсанта Житомирського Червонопрапорного зенітно-артилерійського училища. І вживав такі серйозні терміни, як-от: емоційний інвалід, психопат, нарцис… Бо її дідуся вважали геніальним психологом, і замість казок він їй розповідав, як читав обличчя підданих Сталіну, немов той професор із відомого серіалу2. І що пан-товариш Йосиф довіряв йому обирати замісників і всю тогочасну еліту совків, бо дідусь міг безпомилково визначити за найменшими рухами обличчя й тіла, чи ті брешуть, а чи щирі на співбесіді в Коби3.
Насправді Марічка не чула того саме в момент, коли її мама зосталася наодинці після знайомства свого майбутнього батька з його майбутнім тестем. Бо не була навіть в утробі матері. І навіть у проєкті. Тоді, про що вона ніколи не взнає, дідусь тільки обережно зауважив, знявши тяжкі окуляри в роговій оправі й узявши доцю за руку, що той, кого вона лагідного весняного вечора привела в дім, – потенційно деструктивний.
А вже потім кожного разу після того, як батько віддалявся й пропадав, щоразу з’являючись, наче й не було нічого, стоячи на порозі їхньої квартири, що вже поступово ставала сімейним гніздом майбутнього професора та генерала, невинно натискаючи дверний дзвоник, Марічка регулярно чула з вуст мами оці слова, що падали на батька, не завдаючи йому жодної шкоди: «нарцис», «психопат», «ти нічого не почуваєш до мене?..», «як так можна!». Вони ніби стікали по його шкірі, як краплі дощу. Дощику з маминих сліз і болю. Але вже було запізно, бо спочатку на руках, а потім за руку мама тримала її, Марічку. Плід кохання золотокудрої красуні, дочки військового психолога й – емоційно відчуженого науковця, її батька.
«Хм. Кохання – то єдине, через що, мабуть, можна дозволити бути собі нещасною, – констатувала Марічка. Кава свистіла й починала пахнути гіркою карамеллю. – Головне не перетримати й вчасно зняти те кохання з вогню».
Знову задзеленчав телефон. Марічка потягнулася через барну стійку, як кішка, тонкими довгими пальчиками до свого айфона останньої версії, ледь не гепнувши на каррарський мармур статуетку Лалік.
– Женщіна, чи не надумали ви піти на горнятко кави зі мною в «Мілк»? – весело щебетала слухавка голосом її подруги Алекс, що, судячи з голосу, вже пригубила іскристого та білого замість чорної й гіркої.
– Яка я тобі женщіна? – надула губки Марічка.
– Ну, гаразд. Молода жінка..? – почувши неладне в голосі подруги, намагалася підлаштуватись Алекс.
– Нє, думай ще, – засміялася Марічка.
– Мені, знаєш, на роботі вистачає розумового процесу, – набурмосилася подруга. – До ранку поринала у світ цифр і політичних технологій. Ти як? Борис так і не написав?
Ліричний відступ
Про Майстра
Тут треба зробити ліричний відступ і прояснити ситуацію. У цій банальній життєвій історії, дешевій кальці, якщо, звісно, життєва, тобто банальна історія (бо життя, шановні, здебільшого банальне й нічого іншого, крім основних віх, фізіологічних процесів, збочень, найпоширеніших почуттів, на кшталт злості, кохання, задоволення та розпачу, середньостатистична людина не переживає в ньому), може бути дешевою калькою на «Майстра і Маргариту», Майстра звали Борисом…
Нормальне ім’я. Нормальне російське ім’я для сибірського юнака з Бійська Алтайського краю. Борис із Бійська. Що ж… Судячи з усього, в батьків було почуття або гумору, або алітерації. Але, ні-ні, шановні, ми про це не скажемо Марічці, хоча про це й перешіптуються всі її подруги, зокрема з Алекс, у якої взагалі чудовий і кмітливий розум, бо наразі для Марічки немає нікого важливішого за її Бориса, і вона «готова цілувати пісок, по якому він ходив». Навіть не сліди.
У Марічки кольнуло щось всередині. Ранок починався так добре, і вона навіть змогла сконцентруватися на хаотично впорядкованому кружлянні по колу ластівок за вікном свого пентхауса, що так кумедно, ніби ножицями, розрізали своїми крилами синє-пресинє травневе небо.
– Ні, він так і не з’являвся, – сумно вимовила.
Алекс усвідомила, що треба якось рятувати ситуацію з настроєм подруги:
– Ти – дівчисько. Для мене. Дівчисько. Закохане, дике, як мак у полі. Ось хто ти насправді!
– Дякую, – усміхнулася Марічка й потяглася до Гідазепаму, що їй виписав психіатр, і той був захований далеко в коробці з чаєм. Мимоволі вона доторкнулася неприкритими грудьми, що випали з піжамки, до холодного мармуру барної стійки. – Зустрічаємося в «Мілку» за пів години.
Борис трапився Марічці всує. Принаймні так вона гадала в моменти відчаю. А її накривало. Ще і як. І вся марність і даремність цієї зустрічі проявилися саме тепер. Якихось днів тридцять (Марічка не хотіла навіть думати, що то вже як місяць) тому.
Його ім’я Борислав, що тлумачилося як уславлення в боротьбі, зовсім не відповідало реальності, й спочатку Марічка знічев’я вечеряла з парубком, сприймаючи його за чуттєвого, ерудованого чоловіка, але – гомосексуаліста. Вона начиталася молодого українського автора, Галину Горицьку, яка у своєму романі «Дороги, що ведуть у Каїр» описувала, як це здорово мати друга-гомосексуаліста, й уважала, що це круто: він – розумний, знається на сінема й літературі, ніжний, тендітний, чутливий, із красивими великими сірими очиськами. Кіт. Ось і довечерялася…
Борис із Бійська виявився далеко не гоміком. Навіть поруч не стояло, а ще яким чоловіком! З розбурханим у крові тестостероном і бозна ще чим. Марічка добре пам’ятала, як він лунко сміявся, почувши її припущення про свою орієнтацію, і як притягнув її (за якоюсь вечерею з другом-гоміком), тендітну й тонку, мов та статуетка Лалік, до себе й поцілував ніжно в сонну артерію, що билася живчиком. Ледь торкнувся губами до шовкової шкіри на шиї, але Марічка встигла вдихнути його аромат. Увібрати в себе всім єством. І тут понеслася карусель… Та сама, яка примушувала її серце ошаленіло калатати, а очі – горіти аж три місяці. Та сама, що тепер спонукала пити Гідазепам і пірнати зі сподівання й надії у відчай і навпаки. Проте то вже була не приємна літня карусель у парку, а якісь американські гірки…
Дівчисько одягло сукню. Вона ненавиділа цей елемент жіночого гардероба й чимдуж уникала всього жіночного, вдавано-святкового, вигадливого. Її і без того помічали. Зауважували. Проводжали поглядом. Іноді навіть свистіли вслід і найхоробріші, котрих не лякало, що ця жінка нагадувала диво-діву з журналу своєю плавністю, тонкістю, текучістю ходи й таємничістю довгих зазвичай не нафарбованих вій, навіть намагалися познайомитися. Хотіли пригостити кавою, запрошували на вечерю, зупиняли свої автівки поруч із нею, опускали віконне скло й пропонували підвезти:
– А куди?
– Та будь-куди, пані. Куди ви скажете…
– А якщо мені на Троєщину? – лунко сміялася Марічка. – Або і ще далі? Наприклад, у Вишневе?
– Та будь-куди, пані…
Однак Марічка Богданівна ігнорувала всіх.
Вона надивилася на своїх батьків і ще в дитинстві вирішила: «Ніколи. Ніколи я не слідуватиму за своїм серцем. Воно нерозумне. Оте, жіноче»… Марічка боялася кохання, як вершник боїться сісти в сідло після страхітливої травми, завданої диким створінням – конем. Ні, вона не падала ще жодного разу й не збиралася. Їй вистачило сліз мами. Вона росла розумною й до біса раціональною. Вкрай виваженою дівчинкою. В оточенні книжок і здорового сну. В оточенні наук і вищих освіт.
І коли на її шляху трапився чудовий і такий самий виважений чоловік, її чоловік, вона не істерила, ні… Вона так само міцно спала ночами, так само добре харчувалася правильною їжею. Ніякі почуття не заважали їй навчатися й жити своїм життям, бо ані почуттів, та ба – навіть емоцій не було.
– Привіт, – коротко кинула Марічка подрузі.
– Сідай, – по-діловому скомандувала та. Я зараз допишу одного бізнес-листа й закінчу працювати.
Марічка вмостилася на звичний для неї барний стілець, закинувши тонку праву ногу на іншу, таку саму тонку й ні чим не гіршу – ліву та почала стежити за пальцями подруги, що швидко бігали по клавіатурі її «Мака».
Алекс була коротко стриженою брюнеткою й нагадувала Марічці героїню з «Леона-кіллера». Марічка ж виступала її анахроністом. Протилежністю. Коли вони були разом – на обох дивилися ще більше, ніж поодинці на кожну. Довговолоса русява пані з плавними вигинами тіла й друга пані – котрій так личило каре та чокер, що вона носила не знімаючи ні вдень, ні вночі.
Алекс ще вірила в кохання. В неї були чудові батьки, які все життя прожили разом. Гіперпростір Алекс, так би мовити, не дозволяв їй вирішувати, чи жити їй без почуттів. Поки що. Тільки «поки що», бо на шляху цієї дівчинки-жінки, брюнетки з гострим поглядом, ніби вічно ображених вугликів замість очей, усе частіше траплялись айсберги. І їй усе частіше набридало бути криголамом і проходити крізь них, розв’язуючи їхні чоловічі, не по-чоловічому дрібні проблеми, як-от заблоковані машинні двері, поламані праски, колючі дроти на парканах, що дерли їхні плюшеві штанці, загублені ґудзики, невміння вибирати крем для обличчя із сонцезахисним фільтром. Просто невміння. Непристосованість. Рамка зі слизу й м’якого одіяльця, яким ті відгороджували себе від життя… І Алекс усе частіше відчувала себе лицарем в обладунках із телефонів служб порятунку: ЖЕКу, термінового відкриття замків, сервісних центрів прасок й інших дебілоїдних речей, придуманих для чоловіків, таких як тримерів, зимерів усіляких, усіляких двірників їхніх «шкод», шпиць для парасольок, французьких багетів, що черствішали й ставали непридатними до вживання, якщо ти не голуб, звісно. Шкаралупи яєць, що потрапляла на пательню разом із жовтком і білком, округлих брів і вигину здивованих очей, що ніби питали: «А що? Я ж прийшов у цей світ. Так панькайтеся ж зі мною».
І вона вже воліла відступати від отаких ось айсбергів, оминати життєві колізії, коли доводилося відкривати Гугл і шукати в ньому з професійних обов’язків не найоптимальніші замінники системи С1, а, як вберегти стосунки, коли мужчина п’є. Або що робити, коли він ставить роботу на перше місце й забуває прийти на побачення, а коли все ж таки приходить, то доводиться платити за вечерю чомусь саме їй. Чи це нормально? І оце запитання «чи це нормально?» завжди в інтернет-просторі трансформувалось в інше: чи терпіти? Тобто апріорі жінка мусила терпіти. Була межа. Певна. В різних соціальних мережах вона була своя, але найосновніше Алекс винесла – повинна терпіти. Не буде квітів, а якщо будуть, то тільки як компенсація за якесь страшне збочення. Не буде компліментів, бо ти ж і так вже в дошку своя – то чого напружуватись? І так далі за списком: кожен бонус – як виправдання за підводний риф. Кожен айсберг – як нова подряпина на стальному корпусі криголама. Але вона не мала права роздовбати свій агрегат – свій підводний човен, бо то була її душа. Або ж, наприклад, що робити, коли зустрічаєшся рік, а тебе досі не поцілували? Алекс набридало. Набридало те, що ніхто не брав у долоні її тендітні щоки, а тільки вимагав борщі, млинці, витирання пилу зі своїх телевізорів. Вимагав покірності, поваги до примарних якостей, яких не існувало насправді. Вимагав млості. Просто за те, що він чоловік. Тому, що чоловіків менше, ніж жінок.
– Блін… Вибач, – Алекс підняла свої очі-вуглини на Марічку. – Я ніби й пишу ділового листа, але якось автоматично. В мене на серці зовсім інше.
– Та я бачу, – відказала Марічка, відводячи погляд від двох туристів-арабів, що дивилися на дівчат із неприхованою цікавістю. – Що в тебе?
– Мені треба переїхати до Індії. Щоб ані один урод більше не сказав мені, що жінок менше за чоловіків.
Марічка підняла брови:
– Краще до Тибету. Там Далай-Лама.
– Ага. З енергетикою, схожою на твою. Згода. Але… стривай. Я повинна дописати, – промуркотіла Алекс і далі взялася за свого листа.
Вона була активною й мала чоловічий характер. Їй набридало зустрічати чоловіків, яким потрібен був час, і найуживанішою фразою для неї ставало оте «ти тиснеш на мене». Вона гадала, що не було такого. Що через місяць, а то й два, вона мала право хоча б на каву, коли і їй буде зручно, а не тільки йому… Після мінетів і передоргазмових запевнянь: «О, мила, я хочу від тебе дитину», що було рівносильно: «Як добре з тобою трахатись», але ж… На підсвідомому рівні… Гаразд. Навіть не так – на рівні ДНК, клітинному, атомістичному, духовно-ментальному та байдуже… Жінка не могла сприйняти цю фразу так, як її сприймав чоловік. Для чоловіка секс – то щось сакральне, найвищий ступінь насолоди. Самоціль. Для жінки, так вже повелося, то тільки засіб продовжити рід. До того ж не тільки свій. Однак хто з чоловіків схильний про це розмірковувати…
Женя приніс кави. Обережненько так поставив два капучино навпроти дівчат. Він був беззмінним барменом закладу, майже його душею і добре відчував кожного клієнта. Женя не мав навіть сумніву в тому, що Марічка Богданівна, просто Марічка, за першої ж нагоди відчитає його по саме нікуди.
Марічка цього не знала, що справляє враження дуже вимогливої й строгої, тільки – прискіпливої. Однак якось Женя зауважив, що чекає, коли зробить щось не так, і Марічка, постійна клієнтка закладу, перестане добре ставитися до нього. Тоді вона замислилася, чому її улюбленець зі Львова каже таке? Невже люди можуть чекати, ніби сподіватися, що щось станеться не так? Чому? Через те що напруга зростає, і побоювання не виправдати сподівання дуже високе? Або просто підсвідомо воліють скинути із себе відповідальність й уникнути ризиків?
Ліричний відступ
Про планку – Не спортивний снаряд
У кожного своя планка. І навіть якщо подумати, що її не існує для певних індивідуумів, з часом усвідомлюєш, що це не так. Просто вимоги до себе можуть бути такими низькими, що здається, ніби їх немає.
Є люди, яким вистачає трамвайної зупинки й беззмінної роботи вчителем у якійсь середній школі. Середньо-посередній. Байдужо-інертній. Є інші, ті, яким до школи хочеться добиратися на смарті, а то й пежо. Ті, які вже не у Ворзель хочуть у відпустку, а й у Туреччину. Та ще й на all inclusive, аби пиво текло молочними ріками з ранку до ночі. Й окрім чорної шкіри з’явилися ще м’які синці під очима. Є ті, що хочуть викладати не в школі, а в ліцеї і мріють про це. Є ті, котрі хочуть не чоловіка-алкоголіка, а менеджера. Середнього менеджера середньої планки. Та хоч двірника дядю Колю, аби не пив. Аби не пив хоч як. Навіть якщо тому, що закодувався. Байдуже.
Є ті, котрі хочуть викладати вже не в школі. Ні… А у виші. Вони й закінчували університет, аби викладати у вищому навчальному закладі. Вони до цього йшли, цього прагнули. І, дай Боже, або – найшвидше, це норм, їхня середина, їхній нормкор, зазвичай для них типово, їхня половина не алкаш, ні. Може, й ганчірка, але яка… Якась більш інтелігентна, ніж алкоголік учительки початкових класів середньої школи з Броварів. Принаймні вони самі так гадають. А як воно є насправді? Та й, чи є?.. Це вже велике питання. Що є насправді, а що типу того: здаватися, бо імідж – то все, а спрага – то тільки фізіологічна потреба. А вони воліють закривати очі на фізіологічні потреби. Піраміду Маслоу порушено, бо іхнє RAV4 жере більше калорій, ніж вони дозволяють собі. Бо бензин вкрай дорогий. Але ж імідж… І їм потрібна та тойота, той RAV4 або Corolla, на худий кінець. І той кінець справді худий. В українських реаліях той хвіст куций і не прямостійний. Повірте.
А є інші. Ті, інші, на яких ви дивитеся, коли їдете на роботу, обливаючись потом, у своїх тролейбусах й автобусах, із яких ви зазираєте в салони їхніх БВМ і лексусів із неприхованою заздрістю. Ідеальні білявки з ідеальними бюстами й золотими браслетами «Картьє» замість наручників. Ідеальні супермени із засмаглими й, повірте, не під дешевим турецьким сонцем, біцепсами й того самого бренду, що й у своїх білявок, золотими годинниками. Ті, що купують золоті наручники своїм білявкам, і їхні інфініті, їхні білі ауді, а якщо пофартить – то й мазераті. Ті, що ніколи не прагнули й навіть думки такої не мали, викладати кляту історію або математику в школі, ліцеї, Оксфорді. Один чорт. Ті, що володіють не тільки незайманками з ідеальними бюстами для них спеціально привезеними з нетрів закарпатських, чи середньоукраїнських, байдуже. І для них спеціально тремінгованих, пофарбованих у той колір блонд, який саме вони хочуть. Бо той колір вони бачили, вбачали в скатертині своєї бабці. Ні. Не тільки. Ті, що володіють цілим світом, світами, мирами. Більшими й меншими. Маленькими конторами, що ворочають, як ті швейцарські покидьки офшорами, кругленькими капіталами. Ті, що володіють островами й пентхаусами у Верхньому Іст-Сайді. Ну мінімум квартирою в Нижньому, джентрифікованому до Верхнього4.
Чи ви розумієте, шановні, чи справді розумієте, на якій частоті вони живуть? Що вони гарують не менше за вас? Просто частота приймання вища? Проте й падати їм болісніше. Ой як болісніше… Втрачати все, потім знову підійматися і знову йти до тієї частоти. А інакше вони не можуть. Інакше ніяк. Бо тоді вони були б просто двірниками й учителями. Не більше.
Бо людина ніколи не здатна прийняти менше, коли вже мала все або майже все. Бо то все для всіх різне. Бо в кожного своя планка. Своя планка для перестрибування. Своя планка для утримання на певній висоті.
Так ось. Планка Марічки Богданівни була дуже високою, і це бачили всі, крім неї. Бо зазвичай такі, як вона, не бачать, наскільки висока їхня планка.
– Ну що, які новини? – поцікавилася Алекс, яка вже кілька хвилин спостерігала за тим, як Марічка заглиблюється в себе, сидячи на барному стільці й посьорбуючи капучино, підносячи до вуст чашку граційними, але достобіса виваженими, точними рухами лівого зап’ястка.
– А нічого. Цей мудак так і не з’явився. Я написала йому вчора вночі, що він мене емоційно руйнує, й не отримала жодної відповіді. Він навіть прочитав не відразу, а десь через годину. Мені здається, він це спеціально робить. Як думаєш, таке можливо?
– Ну, не знаю… – протягнув сиквел Матильди з «Леона-кілера». – Може, він просто бахнутий?
– То однозначно, – відповіла Марічка й неабияким зусиллям таки напружила свого ботоксного лобика, аби поморщити його хоч трохи на знак згоди.
– Слухай… Ти як? Тобі дуже погано насправді? – Алекс доторкнулася до холодної, неначе мармурової, руки подруги й подивилася їй у вічі.
– Чесно? – Марічка нарешті відволіклася від вже холодного капучино й уп’ялася гострими очима в такі самі гострі й бездонні очі подруги. – Я вчора плакала. Вперше за багато років. Мабуть, я можу визнати це – в мене була істерика. Я буквально ридала й весь час повторювала, як молитву: «Господи, за що? Господи, за що?..» А потім підсвідомо, я навіть не знаю, як це трапилося, почала повторювати: «Дякую, Боже, дякую… Що вберігаєш мене від таких людей». Знаєш, я гадаю, моя підсвідомість мене вберігає. Береже, і тому оці, такі, інші, просто зникають із мого життя. Розумієш?
– Так.
– А ще я була у психіатра.
В Алекс за цих слів відпала щелепа:
– Неочікувано.
– Ні, серйозно, – підтвердила подруга. – Я була в психіатра. Щоправда, це мій колишній ще зі школи, так би мовити, але він – відомий психіатр. Чи психолог… Один чорт. Так що можна сказати, що я була у психіатра.
– Ти записалася до нього на консультацію? Чи як?
– Та ні… Ну до такого я ще не додумалася. Хоча, можливо, було б варто… Варто?.. – перепитала Марічка.
– Ну, я не знаю… Залежить від того, як тобі болить.
– Мені болить. Ще і як. Та до біса. Я знаю чувака всього якихось чотири місяці, а вже так побиваюся. Це нормально? Нє, це ненормально…
– Ладно, – вирішила змінити тему Алекс, – то що сказав твій колишній? Ну тобто психолог-психіатр?
– Ну, насправді він сказав, що ми завжди шукаємо стосунків, схожих на стосунки наших батьків, щоб їх відтворити. Зробити, так би мовити, кращу їхню копію. Це наше заповітне, приховане бажання з дитинства. Якими б ті стосунки в наших батьків не були… Навіть якщо ми усвідомлюємо, що вони жахливі.
– Це зрозуміло… І що він думає про Бориса?
– Він сказав, що не може навести його психологічний портрет, бо того не було поруч, однак, схоже, що він психопат. Ну що нарцис – це точно. І він навмисне зник на місяць, і немає нічого такого в його житті, аби не відповісти мені на всі мої смс і так мучити. А, найголовніше, що він це робитиме ще й ще…
– Слухай, добре, що ти пішла до психолога. Я тобі скажу, психологи – вони такі, все дуже чітко розставляють на свої місця, і потім ми не бачимо свою ситуацію з боку. Її можна побачити, тільки спостерігаючи ззовні. А психологи – вони ще й справжні фахівці…
– Так, – проказала Марічка, поклавши руку поверх Алексиної, аби її м’яко зупинити, – годі вже сипати дифірамби моєму колишньому шкільному коханню, – і посміхнулася.
– Ну так, – погодилась Алекс, – тим паче, скажу тобі, ти також дуже влучно даєш правильні поради.
– Ти про що?
– От вчора мій психолог порадила мені купити вібратор. А ти мені цю пораду дала ще пів року тому. Ось так! Так що ти – дуже мудра жінка. І… сильна, – трохи подумавши, невпевнено додала Алекс.
– Серйозно? Я, доросла й виважена жінка, яка має все, що їй заманеться, разом із красенем-чоловіком, постійно думає про якогось приїжджого айтишника. Ти гадаєш, я справді мудра? – підморгнула Марічка.
– Так. Хоча б тому, що можеш сама із себе сміятися. Як ось тепер.
– Але… Ти справді вважаєш, що я сильна? І що це нормально, що я думаю про нього весь час і весь час тільки про нього говорю?
– Ураховуючи, що із цих чотирьох місяців ти не бачила його цілий місяць, то не дуже. Могла б вже хоч трохи й почати забувати свого Бориса, – скривилась Алекс. – Але ж… Ти – це ти. Творча натура, і я знаю, що ти віддаєшся повністю. Якщо ти хочеш побиватися – побивайся. Якщо тобі це треба, аби творити…
Марічка кивнула. Вона розуміла, що Алекс не порадить поганого. Вона знала, що її подруга переживає за неї. Рівень емпатії зашкалював. Тим паче що в Алекс також не клеїлося з чоловіками. І Марічка все більше впевнювалася, що це траплялося не через Алекс.
Це був якийсь рок сучасних чоловіків – поводитися вкрай дивно. По-жіночому. Не знати, що робити із жінкою. Просто не знати. Або вони обирали таких… Алекс не була впевненою, що всі чуваки світу такі, які зустрічаються на її шляху: кволі й немічні, олігофренічно-побутово-тупі. Вона ще вірила, що десь у всесвіті, на безлюдних, досі не відкритих островах океану, в іншому просторі, закинутих пустелях, на автозаправках посеред Невади ще існують справжні чоловіки. І вони всі без винятку обов’язково красені-блондини в картатих сорочках і з посмішкою білосніжних айсбергів замість зубів… Але, ось питання: як їх знайти?
Де знайти чувака з «Аватару», що здатен змінити своє єство на єство коханої?5 Де знайти Майстра, аби стати йому Маргаритою?6 Де знайти Ромео?7
Чи варто… шукати такого чувака?
Ось питання.
Ліричний відступ
Про кабалістичну методику інтегрального виховання8
Якщо спиратися на методику інтегрального виховання, що задає постулатно твердження: основа природи – бажання насолоджуватися і наповнюватися, та й, досліджуючи розвиток людства, стає зрозумілим, що до нашого часу цивілізація розвивалась завдяки розвитку ЕГОЇЗМУ і під впливом бажання насолоди. Людський егоїзм примушував нас розвиватися, створювати нові світи, крім індивідуально замкнених на собі: освоювати нове, розкривати світ, створювати суспільства. Однак на сьогодні ситуація з людським егоїзмом досягла своєї максими, вичерпала свою позитивну здатність продукувати нове. На новому етапі історії ми розвиваємося не кількісно, а якісно. Наш егоїзм замикається й стає глобальним та інтегральним. Ми мимоволі віднаходимо себе дедалі більше у складі єдиної й повністю пов’язаної системи, тому наш світ усе більше стає непередбачуваним через те, що нас створили егоїстами, і зненацька ми опиняємося в тому самому місці, де діють інші закони.
Раніше людина йшла второваним шляхом із повним розумінням того, як вона житиме. Все було відомо заздалегідь. І одруження з дочкою сусіда, і те, що тут буде його дім тощо. Сьогодні зі зростанням мобільності пересування й глобалізації, покоління повністю відірване одне від одного, й наші батьки не знають, про що ми думаємо й чого прагнемо, і не можуть осягнути нашого ставлення до життя загалом. Чим більш розвинуте в сучасному сенсі (більш техногенне й агломератне) суспільство, у якому ми народилися, тим більше поглиблюється цей геп між нами й ними, предками. Тому що ми не просто більш розвинуті, як це було між поколіннями в минулому, ми якісно інші – підготовані природою до існування в інтегральному суспільстві. Наші бажання вищі й менш предметні, за прагнення наших предків й у їхніх устремліннях ми вбачаємо пустоту.
Особистість розвивається під дією двох імперативів: своїх внутрішніх якостей і навколишнього середовища. Все залежить від гармонії внутрішнього світу із зовнішнім, бо коли та виросте, вона являтиме собою квінтесенцію вроджених якостей і того, що вона отримала в батьківському домі до 3–4 років, тобто до того, як почала сприймати вплив суспільства. І потім жодний талмуд (кодова назва нашого поведінкового Я, використовувана нлпішниками) не вдасться переписати.
Ви, жінки, або так: ми, ЖІНКИ, не навчимо свого обраного мити посуд, якщо до чотирьох своїх рочків йому цього не заклали, не навчимо відкривати перед жінкою двері, не навчимо розуміння того, що жінка також працює восьмигодинний робочий день і хатні обов’язки – це ще години чотири. Тож часто жінка працює на півтори ставки щоденно, і, отже, вона може розраховувати на те, що чоловік утримуватиме її, бо це паритетно; розраховувати на те, що він купить шубу на зиму, бо вона працює понаднормово. Бо рівні стосунки – це не тільки роздільний рахунок у ресторані.
Виходить, ми боролися за рівні стосунки, але здебільшого отримали ще нерівніші.
Я навіть не хочу розвивати цю тему й розмірковувати щодо того, до чого можна прирівняти виношування дитинчати дев’ять місяців. Його вигодовування й виховання (до якого чоловік часто-густо також майже непричетний). І нехай мені заперечить більша частина моїх сестер (бо в інтегральному світі всі поєднані, і кожна жінка, я так відчуваю, частина мене, моя сестра по народженню), що це сакральна функція жінки і все таке… Але ж ми за рівність? І потім, хто сказав, що чоловіки не отримують задоволення від своєї роботи? Але вона оплачується. Ось у чому різниця.
Тому так важливо показати, особливо дитинчаті чоловічої статі, як важливо й логічно в житті поєднатися з іншими людьми, щоб досягнути гармонії з усією природою. ВЗАЄМОДІЯ. Поняття «вищої сили», що керує всіма нами й об’єднує в сучасному, інтегральному суспільстві.
Поступово ми пізнаємо спільну природу, розкриваємо, що керує нею одна сила – вища. Та, котру так прагнув розкрити Альберт Ейнштейн. Та, котру так важливо осягнути й відчути чуваку, що у фертильному віці зіткнеться зі спільним побутом і дітонародженням і не знатиме, що із цим робити.
Наразі нам відомі чотири сили природи: електромагнетизм, гравітація, сильні й слабкі ядерні зв’язки. І ми вже стоїмо на порозі відкриття п’ятої сили, що проявляється в нашому світі як «материнська». Саме її властивість домінує наразі в природі – властивість загальної світобудови, якою керує сила віддачі й повної взаємодії. Взаємодія усього з усім. Саме її для нашого добробуту й правильного виховання дітей і їхньої адаптації до нової реальності з’єднання в інтегральній природі нам важливо зрозуміти – цю, нову силу, що розкриває нам природу речей. Дослідити й зрозуміти її розумом без фанатизму, містицизму й релігійності.
Якщо всі внутрішні якості, вроджені здібності й виховання формуються з трьох до чотирьох років, то все майбутнє індивіда закладається в ньому із шести до дев’яти років. Саме тоді, коли він починає сприймати вплив суспільства й максимально доповнює в собі набуте попереднє виховання. Дитина – як губка. Кожна хвилина дитинства – на вагу золота й прирівнюється до року постпубертатного періоду. Після дев’яти індивід може тільки розвивати свої враження про світ та максимум за умови гнучкої психіки – доповнювати їх.
Придивіться: яка особина чоловічої статі краще створює сім’ю – та, що народилася й зростала в патріархальному суспільстві, чи в сучасно-динамічному?; на природі, чи в агломерації мегаполісу?; в родині з кількома дітьми, чи сам-один у сім’ї?
Це – як тест Роршаха, згідно з яким, те, що індивід «бачить» у плямі, визначається особливостями його власної особистості. За однакових вихідних даних у плямі ваших стосунків чоловік вбачатиме саме те, що в нього заклали до чотирьох років: або перспективу пасторальних стосунків із білою скатертиною на столі під дачною яблунею й карапузами, що бігають навкруги, або страхітливу сумнівну фігуру з чорнил, що загрожуватиме його егоїстичній одинокості й завдаватиме фінансових збитків, бо дітей треба годувати, а дружині потрібна буде шуба.
Тому так важливо, щоб особистість дитини формувалася під впливом постійного відчуття взаємодії з групою близьких людей. Дитина не може правильно ставитися до світу, якщо не знає, звідки вона, хто вона, не бачить свого оточення, що завжди на неї впливає.
Ідеться про суспільство, до якого ти належиш, – саме це ми намагаємося дати нашим дітям. Беручи участь у спільних діях і зборах, діти відчувають загальну силу й закладену в ній спільність – це їх приваблює. Їх тримає саме оточення. А оточення, у свою чергу, це люди, з якими в тебе одна ціль.
Придивіться до сімейних італійських або грецьких альбомів, сімейних світлин із Західної України й навіть просто світлин зі свят у Кордові чи Провансі. Їх об’єднує спільність людей, що зв’язані родинними стосунками й разом проводять дозвілля. За танцями, сімейними вечерями, гуляючи в парках. Нічого нового за століття не придумали. По Версалю гуляли так само й вулицями Рима на початку віків.
І якщо ви хочете саме цього, то обирайте квітку з такого саду, версальського. Бо на теренах пустелі ростуть інші чоловічі особини, і сподіватися, що кактус із пустелі Невада перетвориться на прекрасний домашній мак під вашою чутливою опікою ще заведено в п’ятнадцять. Однак я дуже сподіваюся, ви не Джульєтта? Ні? І не хочете вкоротити собі віку через п’ять діб зустрічей із чоловіком. Працюйте на перспективу. Якість і тривалість життя зростають. Вам ще бути з вашим маком довго. Хотілось би – щасливо.
І двом сучасним особам, здебільшого – двом егоїстам треба показати виграш, який вони отримають від правильних взаємин між собою. Адже в з’єднанні людям розкривається інтегральна глобальна система природи – відчуття досконалої та вічної реальності й можливості піднестися над проблемами цього світу, досягти щастя в родині. Це – як маленька смерть, оргазм, але розтягнуте відчуття, над яким потрібно працювати. Пам’ятаєте, як казав Архімед: «Кохання – це теорема, котру треба кожного дня доводити».
У природі й у кожному з нас діють сили отримання та віддачі. Притягання й відштовхування. В неживих об’єктах це проявляється в структурі їхніх атомів і молекул. На тваринному, й тим паче людському, рівні – проявляється в поведінці. І хоча чоловік і жінка – дві абсолютно різних сутності, задля руху до нашого спільного кореня, задля сили, яку ми отримуємо з’єднавшись, задля продовження життя, існування та задоволення ми мусимо бути разом.
І незважаючи на те, що розбіжності постійно виходять назовні й роз’єднують нас, однак із розумінням того, що їх природа створила навмисно, і ми протилежні й водночас доповнюємо одне одного, ми повинні почати шукати не схожість, а те, чим ДОПОВНЮЄМО одне одного – у цьому ключ до успіху. Потреба в доповненні не того, чого в мені немає, а поліпшенні й розкритті власної сутності. Пошуку доповнення.
Кожен із нас – тільки половина, і йдеться про правильне доповнення одне одного й досягнення цілісності на кшталт вищої, вічної й досконалої природи. Тільки за умови, що чоловік і жінка хочуть з’єднатися, щоб розкрити між собою досконалість, тільки тоді вони цю досконалість створюють.
Bepul matn qismi tugad.