На дубі сидячи, Зозуля куковала: «Що за годи тепер, зовсім не можна жить! Одколи, як тепло вже стало, А гусені нема, черви зовсім так мало. Прийшлось із голоду хоч у кулак трубить». «Нащо вам так квилить, мій боже милий? — Снігир Зозулю перебив, — Коли б я мав ваш стан і сили, Оцю я погань би не їв, Щоб сей да той мене, коли б я не доскочив Собі щодня шматок м’ясця. От кобець — менший вас, а їсти як захоче: Летить — і душить горобця. Зате він з голоду ніколи не нудився». «Дурний! дурний! а в школі вчився! — Зозуля Снігиру в одвіт, — Замісто горобця я з’їм жуків десяток — Да гусені, черви десятків три в наддаток — І все-таки наїмсь; зате спитай ввесь світ, — Яка Зозуленька? Всі скажуть: птиця славна, Живе собі, як панна, Гуляє у садку, нічого не псує, По гілочках намистечко кує, Да скілько літ кому прожить віщує; Нехай же здумаю… да що тобі й казать! Хоч злидні в пірї обідрать, Ввесь птичий рід зарепетує: «Зозуля м’ясо жре, Зозуля хищний птах! Троха чи не бажа вона Орла і з’їсти!» Прощай тоді моє життя в садах! Прийшлось би утікать хоч за море без вісти, Так лучче ж тута жить — да зводить черв’ячків». Хто хоче полюбить суддю грошозаплода,